A Hadak Útja ![](hadur.gif)
Attila halála után hamarosan széthullott
a hun
birodalom. Hiába fogadkoztak a temetéskor fiai:
Aladár, Ellák és a legkisebb és
legkedvesebb,
Réka fia Csaba.
Alighogy sátraikba tértek, megkezdödött
a
viszálykodás Attila kardjáért -
a hatalomért. S a
hunok, akiket az ellenség egyetlen csatában sem
tudott legyözni, elemésztették egymást:
Aladár
hívei azokat, akik Ellákot akarták Attila
utódjának,
Ellák hívei azokat, akik bátyja mellett
fogtak
fegyvert, s mindkettö Csaba népét is, hiszen
róla
mondotta volt a jóslat, hogy Attila halála után
ö
lesz a hunok megmentöje.
***
Feldúlt szálláshelyek mutatták
az utat, ahol a
fejedelemfiak egymást pusztító seregei
elhalad-
tak: üszkös maradványai a korábban virágzó
élet-
nek. Halomra ölt nök, gyermekek, szétkergetett
csordák, nyájak mindenfelé.
Végül a harcokban Aladár is, Ellák
is elesett.
Maroknyi hívével egyedül Csaba tudott elmene-
külni a fellázadt rabszolganépek elöl.
Keletnek
indult, ahol a hun hagyomány szerint valamikor
öseik is laktak, s ahol bizonyára még élnek
Hunor
testvérének, Magornak ivadékai.
Csaba maradék seregével együtt menekült
a
maradék asszonynép s a gyermekek, akik közül
a
nagyobbacskák már lóháton ülve
segítettek terel-
getni a megmaradt állatokat a had nyomában.
Igy érkeztek Erdély hegyes-völgyes
tartományá-
ba, ahol aztán az üldözök nyomukat veszítették.
De
már erösen megfogyatkozott a hun nép is,
fáradtak,
elgyötörtek voltak. Letáboroztak hát,
lovaikat, bar-
maikat megitatták a Küküllö vizében,
aztán
felverték sátraikat a folyó-közeli
lankákon.
Évek jöttek, évek mentek. A hunok
maradékai
megnyugodtak. Itt zordabb volt ugyan az éghaj-
lat, mint a Duna-Tisza közén, de volt fa, amiböl
házat lehetett építeni s tél idején
oda behúzódni.
A folyók-patakok lankáin, az erdök tisztásain
pedig a jószágnak is került legelö.
Csaba azonban mindegyre visszaemlékezett a
jóslatra, s egy szép napon úgy döntött:
a fegyver-
forgató nép egy részevel továbbindul
kelet felé,
hogy Magor ivadékait segítségül hívja,
s vissza-
szerezze Attila örökségét.
- Én most elindulok tovább, napkeletre
- mondotta -,
hogy testvéreinkkel együtt térjek vissza.
Te pedig addig, jó népem, itt székelj!
És ha valami baj
történne, csak küldjetek utánunk, tüstént
itt leszünk.
***
Azzal útra kelt.
Az ittmaradt nép nem sokáig élhetett
békesség-
ben: a hunok által egykor leigázott népek
fel-
fedezték szálláshelyeiket és haddal
támadtak rájuk.
Csabát a Kárpátok koszorúján
túl érte utol a futár.
Tüstént visszafordult és szétverte
az ellenséget.
Másodszorra már a Dnyeszteren túlra
kellett
utána nyargalnia a vészhírt hozó
lovaslegénynek.
Csaba most is idejére visszaérkezett, s ezuttal
az
utolsó emberig levágta a békés szálláshelyeket
dúló ellenséget.
Sok-sok esztendö telt el azután. Akik gyer-
mekként jöttek ide Csabával a Duna-Tisza
közéröl,
ösz hajú, ösz szakállú vének
lettek. Az ö gyermekeik
örizték már a jószágot a legelökön,
s az ö unokáik
hancúrozásától volt hangos a szállások
környéke.
A békés életet azonban egyszer csak
újabb
ellenség zavarta meg. A nép, amely Csaba eltávo-
zása után ,,székely"-nek kezdte nevezni
magát,
megint fegyvert fogott, de hiába küzdött hösiesen
élete és javai védelmében, az ellenség
túlerejével
szemben ez mind kevésnek bizonyult.
- Segíts, Csaba vezér! - kiáltott
fel ekkor az égre
az egyik öreg.
A kiáltást felkapták a szelek, s
vitték napkelet
felé. S ott egyszer csak nagy zúgás támadt.
Nem a
földön, amerre Csaba és vitézei elmentek,
hanem
a levegöégben.
Csaba tért vissza rég elhulott vitézei
élén.
Az ellenség azonban számosabb volt, mint
eddíg
bármikor. S a székelyek a visszatérö
Csaba királyfival
együtt sem bírtak vele. Még szerencse, hogy
közben
lebukott a nap a hófödte távoli hegyek fölött,
s
fekete éjszaka borult a csatatérre. De mi lesz
holnap?
Hadúr azonban segítsegére
sietett népének:
megjelent Csabának álmában azon az
éjszakán.
***
- Holnap, napfölkeltekor - mondta - vedd az
íjadat s lödd ki kelet felé az elsö
nyílvesszöt. Ahol
földet ér, ott találsz egy vérvörös
levelü füvet: For-
rasztófü a neve. Annak levelével érintsd
meg az
elesett harcosok sebét. Azok pedig tüstént
életre
kelnek, s testüket többé nem fogja fegyver.
Így is történt. Mire a nap a fák
hegyébe vágott,
talpon állott a forrasztófüvel feltámasztott
had. Szét is
verték az ellenséget, hogy hírmondója
sem maradt.
Csaba pedig úgy távozott, ahogy jött.
De
lovainak patkónyoma ott maradt az égbolton:
apró csíllagok milliárdjainak sora mutatta
útját kelet felé.
A nép azóta is Csaba Útjának
vagy Hadak Útjának
nevezi ezt a csillagívet, amely tiszta idöben ott
ragyog ama föld fölött, ahol Csaba népe
székel.
***
Vissza a föoldalra