A vérszerzödés![Vérszerzödés](verszer.gif)
Sok-sok idõ telt el azóta, hogy Hunor és
Magor
leszármazottai elszakadtak egymástól. A
keleten ma-
radt magyarok között azonban szájról
szájra járt a rege
a csodaszarvasról, a fél Európát
meghódító Attiláról s
Csaba királyfiról, aki örökül hagyta
rájuk Attila birodalmát.
Azóta nekik is el kellett hagyniok a tejjel-mézzel
folyó,
Lebédiát a besenyök miatt, akik vad és
kegyetlen har-
cosok voltak, s mindegyre rajtaütöttek a magyarokon.
Egy allkalommal, mikor a férfinép a görög
császár meg-
segítésére távol volt otthonról,
szálláshelyeiket is felé-
gették, az otthon hagyott védtelen asszonyok,
öregek,
ártatlan gyermekek egy részét kardélre
hányták.
Akkor jöttek ide, ebbe a folyók-barázdalta
füves-la-
pályos országba, amelyet
Etelköznek, azaz ,,folyók közének" neveznek.
Hanem a besenyöktöl itt sem volt nyugtuk.
Távolból, tiszta idöben ide látszottak
a Karpátok csú-
csai: azokon túl van az az ország, amelyröl
Csaba és
hunjai meséltek nekik.
Újra felkerekedtek tehát, s elindultak arrafelé,
ahol a
nap az erdöborította hegyek mögé bukott.
Álmos fejedelem itt tanácsba hívta
össze a hét ma-
gyar törzs vezéreit. Ott vannak már az áldozó-
és
tanácskozóhelyen. A vén fákkal körülvett
tisztás irányá-
ból füst száll a magasba: Torda, a fötáltos
áldoz fehér
lovat Hadúrnak.
-Jó híveim! - szól az öreg
fejedelem. - Azért
hívtalak ide, hogy megmondjam nektek: érzem, betelt
az én idöm. Megfáradtam. Harc helyett pihenni
vá-
gyom. De a magyar nemzet szamára még csak most
jött el a tettek ideje. Mögöttünk az üldözö
besenyök,
elöttünk Attila öröksége, amelyen
idegen népek
osztoznak. Uj vezér kell tinéktek, aki tiatal,
s erõs kézzel
összefogja a hét törzset, kardja erejével,
kardotok ere-
jével megszerzi Attila országát.
Torda, a fötáltos hosszan és mélyen
néz az áldozati
oltár lassan hamvadó tüzébe, majd
ö is megszólal:
- Hadúr segíteni fog benneteket. Válasszatok
új
fejedelmet, Árpádot, Álmos fiát,
és tegyetek erös esküt,
hogy a hét törzs egy akarattal fog mellette állni,
most
és mindörökké, az idök vegezetéig.
Azzal magasba emelte az aranyserleget.
- Imé, ez a serleg. Járuljatok hozzá
egyenként, és
kardforgató karotokon az eret megnyitva, csorgassátok
véreteket ebbe az edénybe.
A vezérek úgy cselekedtek.
- Most pedig - zengett újra az ösz Torda
hangja
- esküdjetek meg, hogy amíg Árpád
nemzetsége él,
csak ebböl a nemzetségböl választotok
fejedelmet,
hogy a hazát, amelyet az ö vezetésével
szereztek,
egymás között igazságosan osztjátok
el . S végül esküd-
jetek, hogy azt, aki hütlen lenne a választott fejedelem-
hez, vagy aki viszályt támasztana tiközöttetek,
halállal
büntetitek.
A hét vezér utána mondta az esküt,
majd mindegyi-
kük egy-egy kortyot ivott a közös vérböl,
amellyel
közös akaratukat megpecsételték.
A maradék vért az ösz táltos
beleöntötte a hamvadó tüzbe.
- Így ömöljön ki a vére
annak, aki az esküjét megszegi -mondta.
A hét vezér pedig pajzsra emelte az új
fejedelmet,
Árpádot és visszatért vele a táborba,
ahol a nép öröm-
rivalgása közepette hordozták végig.
***
Aznap éjjel Álmosnak, az öreg fejedelemnek
nyoma veszett.
Késöbb az a hír kelt szárnyra,
hogy visszatért az
elhagyott táborhelyre. Azt is beszélték,
hogy amikor
felkereste azt az áldozóhelyet, ahol a vezérek
a vérszer-
zödést kötötték és Árpádot
pajzsukra emelték, nagy
vihar kerekedett, és Hadúr villám képében
alászállt az
elhagyott oltárra, magához ölelve Álmost.
A vezérek között volt olyan, aki népével
vissza akart
indúlni Lebédiába. Már fel is kerekedtek,
de kelet felöl
hirtelen elsötétült az ég: turulmadarak
csaptak le sere-
gestöl a visszafordulni akarókra. Szárnyaik
csapkodásá-
val, hegyes csörük, éles karmaik csapásaival
nagy ré-
mületet okoztak. Megsebzett emberek-állatok rohan-
gáltak össze-vissza, míg végül
a töredék nép is vissza-
fordult a fösereghez.
A Vereckei hágón, nem messze attól
a helytöl, ahol
két testvérpatak siet alá, az egyik kelet,
a másik nyugat
felé, szelíd magaslaton egy elökelõ
öltözetü lovas áll.
Árpád az, az újonnan választott
fejedelem.
Tekintete a ködböl elébe sejlö
tájat fürkészi: a nap-
nyugat felé nyíló völgyet, amelynek
úttalan útján omlik
alá népe. Lovasok, a ködböl elövillanó
dárdákkal, mál-
hás szekerek, roskadásig megrakottan, kóbernyílásai-
kon kikandikáló asszonyokkal és gyerekekkel.
S körü-
löttük, közöttük mindenfelé
a jószágot terelö férfinép.
Amint elhaladnak a magaslat mellett, egyikük-mási-
kuk feltekint a fejedelem moccanatlan arcára.
Ö tudja, hová tart ez a nép: új,
biztonságot ígérö
hazába.
***
Vissza a föoldalra