Daudzu
latviešu sapnis ir bijis redzēt ziemeļblāzmu. Lielākā daļa lasītāju
nekad to nav redzējuši , taču sapratne, ka tā ir kaut kāda gaisma ziemeļpolā,
ir gandrīz katram.
Maldīgs ir priekšstats, ka ziemeļblāzma ir
statiska un nepārtraukta gaisma, kas apspīd ziemļbriežu mednieku jurtas
polārajās naktīs . Ziemeļblāzmas formas, struktūra un kustības var būt
visdažādākās. Visbiežāk tā atgādina zaļganus aizkarus vai joslas, kas stiepjas
pāri visām debesīm un ātrāk vai lēnāk maina savu formu. Skats kļūst aizraujošāks,
ja aizkari sastāv no paralēliem vertikāliem stariem, kas nepārtraukti
parādās un pazūd. Ja šādā brīdī novērotājam laimējas būt zem kāda no aizkariem,
tad visas debesis izgaismojas ar stariem, kas izriet no viena punkta virs
galvas. Tas ir tik iespaidīgs skats, ka parasti paliek atmiņā uz visu mūžu.
Nav taisnība, ka ziemeļblāzma vislabāk redzama ziemeļpolā. Vislabāk tā
novērojama joslā starp 1500 un 2500 kilometriem no magnētiskā ziemeļpola.
Šeit tā ir redzama katru nakti. Līdzīga josla ir arī apkārt magnētiskajam
dienvidpolam . Šī dienvidblāzma ne ar ko neatšķiras no ziemeļblāzmas.
Dažreiz ziemeļblāzma parādās kā necila zaļgana
dūmaka . Ir arī tādas, kuras var redzēt tikai ar speciālām iekārtām.
Kaut arī ļoti reti, tomēr ziemeļblāzmas var
tikt novērotas arī vairāk uz dienvidiem - Centrālajā Eiropā, Dienvideiropā,
Ķīnā un citur. Šeit tad arī izdarīti pirmie zināmie ziemeļblāzmas apraksti,
kas radīti vēl ilgi pirms mūsu ēras. Piemēram , "Vecajā Derībā" var atrast
aprakstus, kas var tikt attiecināti uz ziemeļblāzmu. Ziemeļblāzma minēta
arī ķīniešu rakstos jau ap 2000.gadu pirms mūsu ēras. Pirms mūsu ēras ziemeļblāzmas
novērojis arī Aristotelis. Viņš deva skaidrojumu, ka ziemeļblāzma ir zemes
tvaiki, kas lielā augstumā aizdegas no saules uguns.
Pārlecot pāri lielam laika posmam, var teikt,
ka sistemātiski un mērķtiecīgi novērojumi tika veikti sākot ar 17. gadsimtu.
Vairākas ekspedīcijas tika sūtītas uz ziemeļiem. Šajā gadsimtā tika noteikts
arī ziemeļblāzmas augstums - 100-120 kilometri. Tika pamatota arī saistība
starp saules aktivitāti un ziemeļblāzmu parādīšanās biežumu un intensitāti.
Tālākie novērojumi, kā arī vispārēja fizikas attīstība ļāva aizvien vairāk
izprast ziemeļblāzmas izcelšanās cēloņus.
Uz
Zemes mēs enerģiju no saules saņemam starojuma veidā. Ziemeļblāzma izmanto
enerģiju no saules vēja, kas pārsvarā sastāv no ūdeņraža un hēlija joniem,
kā arī elektronu plūsmas, kas izplatās no saules visos virzienos. Tuvojoties
Zemei , saules vēja caurmēra ātrums ir pieticīgi 400 kilometri sekundē.
Daudzu desmitu tūkstošu kilometru attālumā no Zemes elektroni un
protoni "sajūt" zemes mangētisko lauku. Tas iespaido elektronu un jonu
kustību tādā veidā, ka tie seko zemes magnētiskā lauka līnijām. Magnētiskā
lauka forma nosaka to, ka daļiņas tiek novadītas uz lokveida apgabaliem
apkārt zemes magnētiskajiem poliem. Bez tam, saules vēja daļiņas Zemes
magnētiskajā laukā vēl tiek papildus paātrinātas. Gala rezultātā daļiņas
triecas Zemes atmosfēras augšējos slāņos ar ātrumu līdz pat 10 000(!) kilometriem
sekundē un vairāk. Šeit tās saduras ar atmosfēras skābekļa un slāpekļa
atomiem un molekulām, kas sadursmes rezultātā tiek ierosināti. Ierosinātie
atomi un molekulas tad arī izstaro gaismu, ko mēs saucam par ziemeļblāzmu.
Ziemeļblāzmas krāsas ir atkarīgas no atmosfēras
sastāva. Katram atomam un molekulai ir sava raksturīga krāsa, savukārt
atmosfēras sastāvs ir atšķirīgs dažādos augstumos. To labi var novērot
spēcīgu ziemeļblāzmu laikā, kad zaļgano aizkaru maliņa kļūst sārta.
Lai
arī mēs jau esam redzējuši ziemeļblāzmu neskaitāmas reizes, tomēr šo skatu
pavada īpašas izjūtas. Ingvars nekad neaizmirsīs savu pirmo reizi: " Biju
jau nodzīvojis ziemeļos vairākus mēnešus, taču tā īsti vēl nezināju kā
ziemeļblāzma izskatās. Tanī vakarā iznācu no univeristātes un cerībās paraudzījos
uz debesīm, kurās gan parasti izgaismojās nekas cits kā pilsētas ugunis.
Te pēkšņi sirds sāka ātrāk pukstēt - jā, ir! Tovakar bija "īstais brīdis".
Kopā ar Andri tūdaļ devāmies uz sniega aizputinātā ezera tiltiņu, no kura
varēja labi pārredzēt apkārtni. Zaļa gaismas lenta vijās zvaigžņotajās
debesīs. Tā traucās no vienas debess malas uz otru, tad savijās spirālē,
līdz izplēnēja dūmakā, lai uzliesmotu atkal kādā citā vietā. Viena no šīm
lentām izlocījās pavisam tuvu un parādījās virs mūsu galvām kā vējā plīvojoši
aizkari. Tā kļuva stiprāka un stiprāka. Pēkšņi viena mala palika spoža
jo spoža , līdz uzzaigoja varavīksnes krāsās. "Tu redzēji? Viņa bija kā
dzīva!", - jautājām viens otram jau mājup ejot."
Lai
arī tālākajos gados Ingvars redzēja vēl daudzas burvīgas ziemeļblāzmas,
tomēr vienu reizi viņš noteikti atcerēsies uz visu mūžu. "Kā parasti pēc
smagas darba dienas devos savā vakara skrējienā. Vējš bija norimis un pasauli
pārņēma sniegotās nakts klusums un miers. Te pēkšņi - man pie pašas auss
kas nočabēja kā izkaltušas lapas. Nesapratnē apstājos, jo nevienu neredzēju,
biju uz meža celiņa viens. Paskrēju kādu gabaliņu - atkal! Likās, ka čaboņa
ir tepat blakus un visapkārt, jo nekādi nevarēju noteikt no kuras puses
tiešām nāk skaņa. Pārmācījies - ar smīniņu nodomāju. Bet nu parādījās
jau pavisam jocīga skaņa - zema, dobja, it kā vējš pūstu tukšā mucā. Tā
bija pietiekami skaļa un nāca no pilnīgi nenosakāma virziena. Tā brīžiem
izklausījās kā saliedēta eņģeļu kora dziesma patīkamā tenorā, kas atkal
mijās ar zemām un dobjām atbalsīm. Pēc pārsimt metriem pavēros debesīs
un redzēju, kā debesīs sāk virmot ziemeļblāzma. Tā arvien pieņēmās spēkā
un tuvojās punktam tieši virs galvas. Šinī brīdī viss pārvērtās. Bija tāda
sajūta it kā debesis pašķirtos: centrā no bezgalības visos virzienos lejup
sniedzās milzīgi stari, veidojot neaprakstāmu telpisko efektu kā Salvadora
Dali gleznās. Tie virmoja zvaigžņotajās debesīs. "Svētbilžu mākslinieki
noteikti būs iedvesmojošies no šī fantastiskā skata, kas atstāj dabas un
kosmosa nepārspējamās varenības iespaidu", - es nodomāju.
Koronas jeb vainagveida ziemeļblāzmas forma ir visai reta parādība mūsu
pilsētiņā, jo tā atrodas praktiski uz robežas tai joslai, kurā vēl ziemeļblāzmas
novēro. Nākošās dienas vietējo laikrakstu pirmajās lapaspusēs bija ziemeļblāzmas
fotogrāfijas un informācija, ka tā esot bijusi lielākā ziemeļblāzma, kas
novērota pilsētiņā pēdējo gadu laikā. Vairākus mēnešus pēc šī notikuma,
zviedru valodas kursos no pasniedzējas dzirdējām stāstus par ziemeļblāzmas
skaņu. Bingo! - es iesaucos, atcerēdamies šo notikumu ar nesaprotamām mistiskām
skaņām."
Par ziemeļblāzmas skaņām ir daudz liecības,
tomēr līdz pat šim laikam no zinātnes puses tas ir pilnīgi neizskaidrots
fenomens. Ja skaņa nāktu no ziemeļblāzmas, tad paietu pāris minūtes pirms
tā sasniegtu zemi, taču daudzās liecībās tiek minēts, ka izmaiņas skaņā
notiek vienlaicīgi ar ziemeļblāzmas formu maiņu. Turklāt, skaņa dzirdamajā
diapazonā diez vai varētu uzveikt 120(!) km un saglabāt pietiekami daudz
enerģijas.
Arī Latvijā ziemeļblāzma esot redzēta vēl nesen. Tad paraudzīsimies arī mūsu zvaigžņotajās debesīs - varbūt paveiksies!
Andris Vaivads
Ingvars Birznieks
Apmeklējiet ziemeļblāzmas
fotogaleriju. Kopā man ir vairāk kā 50 augstākās kvalitātes fotoattēli,
kurus gandrīz visus Jūs varat aplūkot mini-formātā un daļu pastkartītes
formātā.